ČERNOTA A BELOSŤ O CHARITATÍVNYCH DÁRCOVSKÝCH PLAGÁTOCH
"Toč filmy, aké chceš točiť, s prostriedkami, ktoré sú ti k dispozícii."
Charity v Nemecku každoročne oblepia krajinu desaťtisícmi plagátov, aby získali dary.
Nijaké iné médium im neumožní osloviť tak široké publikum.
Takmer na všetkých plagátoch
sú zobrazení ľudia z Afriky, Ázie alebo Latinskej Ameriky.
Plagáty majú významný vplyv
na to, ako sa konštruuje černota a belosť v Nemecku.
Černota tu reprezentuje opak belosti.
Tvoja Afrika a nočná mora,
žiadosť o lepšie darcovstvo
Vidím ťa s tvojimi tromi taškami z EDEKA,
Reebokmi a predĺženými nechtami.
Vidím ťa tam, v tvojom megane coupé, v električke, v metre
a trpiac civím skrz teba do prázdna.
Pozadie plagátov
Plagáty pútajú pozornosť.
Chceme nimi v ľuďoch vzbudiť sympatie,
sympatie pre naše partnerské organizácie
pre BROT FÜR DIE WELT (Chlieb pre svet) ako úprimného sprostredkovateľa
medzi darcom tu a miestnou organizáciou tam.
Povedala by som, že niektoré plagáty sa jednoducho
vydaria viac a iné menej.
Tomu sa podľa mňa nedá vyhnúť.
Keď sa bavíme o estetike plagátu, máme odosielateľa a príjemcu.
V tomto prípade sme odosielateľom my.
Logo KINDERNOTHILFE (Pomoc deťom v núdzi) hovorí, že toto je odosielateľ,
chce mi niečo povedať.
A príjemcom je samozrejme náhodný okoloidúci.
A mojim cieľom je týchto ľudí upútať.
Avšak získať si ich pre dlhodobejší záväzok je stále ťažšie.
Kampane sa začali s tým,
že chceli ľudí šokovať, chceli ich upozorniť
na existujúcu nespravodlivosť,
na biedu iných, ktorí si ju ale nezavinili.
Ďalším krokom v kampani bola snaha ukázať našu zodpovednosť.
My na Severe s našim blahobytom,
s tým ako môžme rozhodovať o významných otázkach obchodu a hospodárstva,
my sme zodpovední za situáciu na Juhu.
A tretím krokom kampane je teraz
naďalej klásť tieto otázky ohľadom zodpovednosti.
Zároveň ale chceme ukázať, že v globalizovanom svete ľudia
na Severe rovnako ako na Juhu stoja v skutočnosti pred rovnakými výzvami,
a tie sa dajú iba spoločne vyriešiť.
Veľmi rýchlo sme prestali ukazovať obrázky detí,
ak sme ich vôbec kedy ukazovali, ja osobne si na to nepamätám.
Naši konkurenti však naďalej takéto plagáty používajú.
My sme to však, pokiaľ ja viem, nikdy nerobili takouto formou.
Naše agentúry vnímali
plagáty a ich estetiku úplne inak.
Kindernothilfe prijala záväzok
vychádzajúci z Nemeckého združenia rozvojových mimovládnych organizácií,
ktorého aj my sme členom,
a rozhodli sme sa, že budeme ľudí ukazovať v ich dôstojnosti,
ako silné a mocné subjekty
a nie v roli obetí.
Môžem za Kindernothilfe povedať, že to berieme
veľmi vážne, keď začíname novú
kampaň s našimi agentúrami.
Najčastejšie je to tak, že kľúčoví ľudia
predsedníctvo, PR a riadiaci pracovníci si spolu sadnú,
ale nemáme to jednoduché a dlho diskutujeme o tom,
aké správy chceme vyslať a
akým spôsobom ich chceme komunikovať.
Berieme to veľmi vážne.
A myslím si, že sčasti veľmi prudké reakcie,
ktoré vyvolal náš plagát "Prepáčte, vaše prasiatko práve zhltlo ošetrovateľku,"
jasne ukazujú, aký silný prostriedok
máme v rukách, keď komunikujeme našu požiadavku,
našu správu o možnostiach jednania celej krajine.
Diskurzy v pozadí
Jeden z dvoch, ktorý by mohol za 30 Euro vidieť,
jeden z milióna.
Som príliš mladý, aby som kradol múku z nákladiaku,
príliš mladý, aby som lúpil pre svoj chlieb.
Ale teraz by som chcel byť tvojou najreálnejšou nočnou morou.
A Anne Will hovorí namiesto mňa.
V tejto chvíli chcem byť tvojím svedomím.
A Bob Geldof mi spieva a Bono a Jan Delay.
V tejto chvíli som tvoja Afrika.
Tieto reklamy pracujú so stereotypmi
a stereotypy majú politickú funkciu
držať identity na svojom mieste.
To znamená, že jasne rozlišujú medzi tým,
kto je to "my" a kto sú "druhí".
"My" sa zhoduje s belosťou.
Belosť je konštruovaná ako norma, ako normalita, ako centrum,
ako tí, čo sa pozerajú.
A "druhí" sú konštruovaní ako černota,
ako tí, ktorí sú na periférii, na okraji
ako tí, ktorí sú vnímaní ako iní,
odlišujúci sa, a na ktorých sa hľadí.
"Druhí" sa nepozerajú, ale na nich sa pozerá.
Pôvodným referenčným bodom koloniálneho diskurzu
bol samozrejme biely európsky muž,
ktorý sám seba vnímal
ako korunu civilizácie.
Považoval sa za osvieteného, racionálneho, za schopného vládnuť,
pretože si myslel, že ho Boh zvolil, aby vládol.
Odchýlky od tohto referenčného bodu sa potom vnímajú ako nedostatky a
rozvojový priemysel kvázi
žije z rozdielu medzi rozvinutými a menej rozvinutými.
Má náročnú úlohu
na jednu stranu prispieť k jeho zmenšovaniu
a na druhú ho musí reprodukovať práve aj cez mediálne reprezentácie,
aby si zaistil svoj vlastný, inštitucionálny záujem.
Preto potom pracuje
s obrazmi detí v hlinených chatrčiach
a nie s obrazmi metropol ako Kuala Lumpur.
a ich ligotajúcimi sa mrakodrapmi.
Keď sa dívam na tieto obrazy,
spojujem si s nimi identitu,
ktorá zas asociuje ďalšie významy.
Významy ako bezmocnosť, necivilizovaný,
nevzdelaný, atď.
A jeden význam je asociáciou druhého.
Nakoniec je čierny subjekt zosobnením reťaze týchto asociácií.
A to nie je nijaký biologický fakt.
Je to diskurzívny fakt rovnako ako samotný rasizmus.
Celý tento rasistický diskurz nie je vpísaný do mojej kože.
To nie som ja,
týmto sa cez diskurz, cez túto reťaz asociácií a
obrazov stávam.
Cez tieto obrazy.
Menia ma na toto, ale to nie som ja.
Vytvárajú stav depersonalizácie alebo odcudzenia.
To znamená, že nútia čierny subjekt, aby si vytvoril vzťah
k sebe samému cez biely subjekt a
aby na seba nazeral perspektívou druhého.
Keď idem po ulici a pozerám sa na tie obrazy,
nie som len konfrontovaná s aktom odcudzenia,
pretože vidím, čo nie som.
Vidím seba, alebo moju identitu reprezentovanú spôsobom,
akým nie som.
Zároveň som ale nútená
sa na seba pozerať z dominantnej bielej perspektívy.
A to je veľmi problematické.
Toto je základ odcudzenia, traumy a sklamania.
Reprezentácia černoty
pôvodný/moderný
Vaša pomoc prináša ovocie.
Pošlite budúcnosť!
Tieto drevené hračky
zo 40., možno z 50. rokov,
bez oblečenia, to je dôležitý aspekt.
Afričania a Afričanky a najmä deti
bývajú často zobrazovaní bez oblečenia.
To sa dá priamo spojiť s kolonializmom, že uviazli
kdesi v minulom, alebo skôr predminulom storočí.
A ich cieľom aj je túto asociáciu vyvolať.
Zjavne sa solidarita nedá podnietiť
obrazmi afrických detí v oblečení z 21. storočia.
Ide o esenciu prírody, naturalizáciu.
Dieťa rastie v prírode nahé ako tráva.
A vyobrazené dieťa zároveň vyvoláva asociáciu celého kontinentu.
Opäť je zrejmé, komu je správa určená:
Tým, že niečo urobíte, môžete poslať budúcnosť,
Dieťa ale zjavne nemá žiadnu možnosť si samo svoju budúcnosť vybudovať.
Preto potrebuje vás,
bielych, nemeckých, bohatých, hoci len v morálnom zmysle bohatých, občanov.
Dieťa týchto ľudí potrebuje, samo to nedokáže.
Tomu hovoríme moderný primitivizmus.
Primitivizmus v zmysle, že
čierny subjekt je vyobrazený ako Príroda,
ako bližšie k prírode
ako ten, ktorý má niečo, čo belosi dávno stratili.
Takto skonštruovaná predstava čierneho subjektu
umožňuje bielemu subjektu po ňom túžiť a
byť ním fascinovaný, pretože
čierny subjekt má niečo, čo biely dávno stratil
a to ho fascinuje a zaujíma.
Reprezentácia černoty chorý/zdravý
Siroty s AIDS v Afrike. Život bez rodičov je ťažký.
Opäť sa tu objavujú spojenia,
ktoré veľmi ľahko oslovia väčšinu.
HIV a čierne deti
Je to niečo, čo vidím každý deň, stokrát na obrazovke,
alebo príjmam cez iné médiá.
Dokonca aj tí, ktorí sa televízii vyhýbajú
si okamžite uvedomia toto spojenie.
Opäť sa tu zjavne opakuje a udržiava
motív trpiaceho subjektu.
To znamená, že aj ďalšia africká generácia
má opäť status pasívneho objektu.
Nedokáže dospieť bez našej pomoci
a ostáva telom definovateľným iba prostredníctvom pomoci.
Reprezentácia černoty dieťa/dospelý
Je zrejmé, že existuje spojenie medzi
tým, čo vidíme v charitatívnych zbierkach, alebo na plagátoch
a infantilizáciou Tretieho sveta.
Iné, neeurópske, národy sú zobrazované ako
nedospelé deti, ktoré potrebujú naše vedenie, pomoc a podporu.
Čo sa týka reprezentácie na plagátoch, najčastejšie
ide o personalizované reprezentácie,
ktore spájajú stav spoločnosti so stavom
chudobného, biedneho jedinca.
Ženy a deti sú najčastejšie osobami,
ktoré slúžia ako symbol Tretieho sveta
v tejto forme reprezentácie.
V prípade, že sú zobrazovaní muži,
vidíme väčšinou vycivené postavy vzhliadajúce k Európanom o pomoc.
Tieto spola vyhladovené deti
sú takmer vždy obletované muchami.
Všetci to poznáme, máme to v hlavách.
Takže keď teraz niekto pohoršene povie "Nie, vôbec nie!"
jednoducho nerozumie tomu prepojeniu. Vôbec nechcem povedať, že klame,
akurát nevníma to spojenie.
A práve o to ide, pretože to vyvoláva určitú formu spomienok.
A tu to takisto funguje.
Toto dlho bola stará koloniálna stratégia -
konštruovať čierny subjekt ako infantilný, ako dieťa,
pretože to oprávňuje koloniálnu intervenciu.
Dieťa, ktoré potrebuje, aby mu niekto panoval, aby ho niekto vychovával,
aby ho naučil reč a ďalej vzdelával.
A toto umožňuje kolonizovať,
prísť a dominovať.
Čierny subjekt sa tak stáva tým, čím biely subjekt nechce byť.
Čo sa deje je, že čierny subjekt sa stáva projekciou všetkých
utláčaných aspektov bieleho Ja.
A týmito aspektami sú sexualita a agresivita.
V bielej spoločnosti, v bielom vnímaní sveta,
v ktorom sa chcem vidieť ako moderní, civilizovaní, slušní,
sa z týchto dvoch aspektov - sexuality a agresivity - stalo tabu
a je silno potláčané.
Tieto aspekty sú potom viditeľné
a projektované do čierneho subjektu.
Takže normálne vidíme černochov
ako sú na jednu stranu hypersexualizovaní alebo
na druhú stranu, ako sú konštruovaní ako agresívni alebo ohrozujúci.
Zvláštnosťou priemyslu pomoci je, že oba aspekty obracajú a
pretvárajú čierny subjekt na asexuálny a bezmocý
namiesto agresívneho subjektu.
Táto infantilizácia čierneho subjektu sa deje cez zobrazovanie detí.
Reprezentácia černoty nevzdelaný/vzdelaný
Zapĺňame medzeru vo vzdelávaní. Afrika nemá bez vzdelania žiadnu budúcnosť.
Aby sa deti správne učili. Školy pre Afriku. 1+7=4
Vaše peniaze sa rozvinú. 1990: Analfabet, 2004: Inštruktor.
Keď sa na to človek pozrie bližšie, je zrejmé, že ide o vzdelanie.
Práve v roku 2004, v čase, keď nemecké vzdelávanie
nie je bohvieako úspešné,
vo viac úrovňovom vzdelávaní, potom neskôr v PISA štúdiach.
Neviem si predstaviť, že by niekto robil reklamu s takýmito obrazmi.
Kľúčové je, že rasizmus je vždy spojený s mocou.
Takže, keď nahradíte subjekt na tomto obraze a
namiesto čierneho subjektu použijete biely,
nebude to fungovať, pretože zmizol mocenský vzťah.
A rasizmus je presne táto kombinácia predsudku a moci.
Človek má moc reprezentovať iných.
Človek má moc vylučovať.
Reprezentácia černoty kolektívny/individuálny
Svet potrebuje dobré správy. Postarajte sa o ne. Staňte sa krstným otcom!
Tieto deti, ale samozrejme nie iba preto, že by ich tu bolo viac zobrazených,
nie sú ani v náznakoch individualizované.
Niekedy majú aspoň pár mien,
ale tu sa rozpúšťajú v mase.
Opäť tu ide o konglomerát Afrika.
Kde to je? To si človek nemôže nikdy presne predstaviť.
Akokeby ste si museli robiť skúšku správnosti v matematike,
myslím, že by bolo pekným cvičením si všetky tieto obrazy
predstaviť v reklamnej kampani v Európe.
Biele európske dieťa v rovnakej pozícii:
"Pošlite budúcnosť!" Pretože napríklad niekde
na Balkáne práve deti hladujú, to je tiež pravda, alebo pretože sa
niekde vo východnej Európe nemajú dobre,
To by nefungovalo.
Človek by to musel jasne napísať: "Pomoc pre Slovinsko,"
"Pomoc pre Bulharsko."
Človek by musel jasne odlíšiť,
že toto nie je dieťa z Bavorska, alebo odniekiaľ z Provensálska.
Ide opäť o homogénneho spoločenského aktéra,
napríklad aktéra "Burkina Faso,"
alebo "ľudia v Burkine Faso,"
bez toho, aby sa hovorilo o triedach, vrstvách, mocenských alebo rodových
vzťahoch, alebo iných mechanizmoch.
Tieto kolektívy, tieto masy sú anonymné.
Nie sú identifikovateľné pomocou oblečenia, alebo mien
pomocou prestíže, alebo pridelených rol,
Nemôžeme týchto ľudí identifikovať, takže
ostávajú neidentifikovanými všeobecninami bez akejkoľvek
vlastnej schopnosti jednať.
Takže ich nikdy nevidíme, ako niečo robia sami od seba.
Opakom by bolo ukazovať obrázky ľudí, ktorí niečo chcú.
Človek by si mohol predstaviť obraz hovoriaci:
"Európania, pozrite sa sem, toto od vás chceme!"
Reprezentácia černoty mlčiaci/hovoriaci
Ten, kto tu hovorí nie je čierny subjekt.
Tu hovorí biely subjekt.
Biely subjekt hovorí na každej z týchto reklám.
Čierni sa tu objavujú iba ako objekty, nehovoria.
A toto je súčasťou koloniálnej dynamiky a
súčasťou myšlienky pomoci, rozvojovej pomoci a bezmocnosti.
Tu sa vraciame späť k starej koloniálnej predstave,
že biely subjekt musí hovoriť za tých,
ktorých kolonizoval,
pretože tí, ktorí boli kolonizovaní,
nemajú moc, ani schopnosť hovoriť sami za seba.
Reprezentácia belosti
pôvodný/moderný
chorý/zdravý
detský/dospelý
nevzdelaný/vzdelaný
kolektívny/individuálny
mlčiaci/hovoriaci
Svet potrebuje dobré správy. Vytvorte ich! Staňte sa krstným otcom!
Toto je moderátor číslo 1. Teraz už nie,
ale táto reklama bude fungovať aj na budúci rok,
pretože ho každý pozná.
Je ležérne oblečený.
To je veľmi dôležité, má na sebe džíny a nie oblek.
To znamená, že sa aj vo svojom voľnom čase venuje niečomu takému.
Všetkému, čo je veľmi chvályhodné, veľmi morálne angažované.
A je tiež zrejmé, z ktorej perspektívy môžu príst dobré správy.
To, že svet potrebuje dobré správy, by som okamžite podpísala.
Ale kto to môže urobiť? Vy, a to znamená biele Nemecko.
Odvolanie sa na adresáta je tu úplne zrejmé.
Černochom táto správa nie je určená.
Tieto stratégie pre černochov nefungujú.
V podstate som tu videla viaceré organizácie,
ale všetky sprostredkúvajú ten istý výrok.
Dokonca ho čiastočne aj rovnako verbalizujú:
"Pošlite budúcnosť," Darujte budúcnosť,"
"Darovať budúcnosť," "Postarajte sa o dobré správy."
Prihovárajú sa väčšine nemeckej spoločnosti,
aby sa cítili tak, ako už predtým sami seba definovali.
"Nezáleží na tom, kde dieťa žije -
všetky deti majú svoje práva.
Za to bojujem." Dietmar Bär, herec
Som aktívny, som osobnosť, som osobnosť s morálnou integritou.
Jednám vedome a som schopný sa rozhodovať.
Zároveň k tomu všetkému, je treba ešte dodať, že
táto druhá časť je problémom, má problém,
je aspoň trošku závislá na mojej malej individuálnej duši
a takou aj ostane v dohľadnej dobe, alebo
minimálne v dobe, ktorú jej môžem venovať a
naďalej bude mať tento problém.
V širšom zmysle
môžme iba my zachrániť svet.
Môžem si aj povzdychnúť,
ale to iba potvrdzuje, že my musíme ostať pri kormidle,
pretože by to inak nefungovalo.
Jeho matka umrela na AIDS. On však našiel v sebe odvahu žiť.
Dodávači odvahy: vzdelávame ich.
Debata o historickom a politickom rámci
Musíme sa opýtať veľmi vážnu otázku.
Kto pomáha komu?
Pomáha biely subjekt čiernemu subjektu,
alebo pomáha čierny subjekt bielemu tým,
že je mu silou vnútené, aby fungoval ako projekcia bieleho subjektu
a oslobodil ho od problematickej histórie viny a pomáha mu tak
aby sa mohol konštruovať ako ideálny a veľkolepý?
Kto pomáha komu?
Ak je cieľom ukázať a symbolizovať chudobu a diskrimináciu,
to sa dá robiť aj celkom inak.
Dá sa to dať do vzťahu.
Vždy to má aj niečo s nami spoločné.
A len veľmi málo kampaní sa zatiaľ zaoberalo tým,
že by tento vzťah zobrazovali.
Chudoba v Afrike, alebo niekde v Ázii
má s nami čo dočinenia a v prvom rade sa začína u nás.
Stále tu existuje priestor na otázku:
Aké to má príčiny?
Vidíme dôsledky, ktoré implikujú, že to sú
prirodzené, inherentné vlastnosti týchto populácií.
A nepoukazujú tak na štrukturálne, alebo historické podmienky,
ktoré k týmto dôsledkom viedli.
Tým myslím kolonializmus a jeho dedičstvo a vojny a
genocídy, ktorých sa Európa dopustila a vykorisťovanie
ktoré, k týmto nedostatkom ako historickým dôsledkom vedú.
Celkovo sa tieto projekty vonkoncom nezaoberajú
štrukturálnymi problémami Svetovej banky, alebo finančnej pomoci,
alebo komercionalizácie, či riadenia produkcie a tým
ako sa z Tretieho sveta
stáva ihrisko pre západné výrobky.
Dokonca sa z neho stáva ihrisko na experimenty napríklad pre farmaceutické
výrobky, ktoré tam ničia tisíce životov.
A to bez akýchkoľvek výčitiek svedomia, alebo vedomia más,
ktorých tieto obrázky smejúcich sa detí oslovujú.
Za tým stoja väčšie problémy celkovej štrukturálnej nerovnosti,
ktoré tieto charitatívne organizácie netématizujú.
Inými slovami, nejdú do politických sfér,
ale idú po emocionálnych reakciách,
ktoré chcú ako odpoveď na ich výzvu.
Apelujú na emotívnej, subjektívnej, takmer pred-reflexívnej úrovni,
čo niekto môže považovať za šikovné, ak jeho cieľom je získať peniaze.
Podľa mňa je treba si uvedomiť, kto je za čo zodpovedný.
Hovorili ste práve o problémoch, ktoré so sebou prináša globalizácia.
Hovorili ste o kolonizácii atď.
To sú do sitej miery veľmi komplexné a nepochybne existujúce súvislosti,
ale ide to príliš ďaleko a v našich kampaniach to nerezonuje.
V prípade Kindernothilfe, ktorá z 90% pozostáva zo súkromných darov,
sa nedá robiť kampaň, ktorá by odsudzovala alebo obviňovala
nejakú časť nemeckého hospodárstva.
Tým by sme sa pripravili o naše možnosti.
My musíme používať vrchol našej komunikačnej pyramídy, aby
sme získali ľudí pre našu prácu.
Priemysel pomoci, podobne ako ďalšie humanitárne a sociálne hnutia,
zlyhal pri integrovaní
antirasistických poilitík do svojej práce,
čo je veľmi problematické.
Pretože na jednu stranu sa venujú
nerovnostiam medzi Severom a Juhom,
vo svojej práci sa venujú nespravodlivosti
medzi bývalými kolonizátormi a kolonizovanými
a na druhú stranu je zároveň základom ich kampane
podpora koloniálnych fantázií,
a preto aj podpora k udržiavaniu rasizmu.
A to je absoulútne nekoherntné.
Je kontradiktórne sa zaoberať nerovnosťou a zároveň
celú svoju prácu zakladať na vytváraní tejto nerovnosti.
Debata o konceptoch organizácii
Z pohľadu bielych
hovoríme o charite a pomoci,
z pohľadu čiernych neboli tieto pojmy nikdy
súčasťou nášho slovníka.
My hovoríme o reparáciách, nie o pomoci.
Tento proces vnímame v kontexte celých dejín,
čo ale priemysel pomoci väčšinou neodráža.
Samozrejme chápem určitú zatrpknutosť
v súvislosti s koloniálnymi dejinami a nerovnými možnosťami pre život,
ale nemôžem súhlasiť s názorom,
že slovo pomoc v sebe obsahuje paternalizmus.
Keď sa nad tým zamyslím, že mi je zle
a potrebujem podporu, zavolám kamarátovi a spýtam sa ho,
"Môžeš mi pomôct?" Takže sa znova sám seba spytujem, ale
naozaj nevidím nič zlé na pojme pomoc.
Myslíme si, že myšlienka súcitu
je súčasťou ľudskosti,
súčasťou kresťanského sebachápania.
Takže ja si nemyslím, že je možné mať niečo proti súcitu.
Zaujimavé alebo dôležité je spojiť súcit
s myšlienkou spravodlivosti,
pretože ľudia nemajú právo žiť dôstojne preto,
lebo ja inak nemôžem viesť môj komfortný život bez výčitiek,
ale preto, že na to majú právo.
Debata o zobrazeniach na plagátoch
Postupne od 70. rokov dochádza k integrovaniu
kritiky praxe rozvojovej spolupráce a kritiky predstáv o rozvoji
do rozvojového diskurzu.
Keď takúto organizáciu človek osloví a povie: "počujte,
ako vy tu teraz zobrazujete Afriku, to nie je...,"
bude samozrejme väčšina súhlasiť a hovoriť: "Áno, to je pravda, nie je to...
...ale funguje to...
my musíme v prvom rade pozerať na to, ako získame peniaze,
z tých potom podporujeme nielen charitatívne,
samaritánske projekty, ale aj zmysluplné politické veci."
Viem si predstaviť, že k tomu zaujímajú inštrumentálny postoj.
Brot für die Welt pozná v Nemecku 97% ľudí.
Myslím, že sme známejší ako značky,
známejší dokonca ako Nivea.
Stojíme tak pred ešte väčšou výzvou než veľké parlamentné strany.
Musíme sa preto snažiť zaujať
všetkých - od mierne vystrašenej konzervatívnej dôchodkyne,
až po rodinu mladých učiteľov, v ktorej sú obaja rodičia členmi Attac.
Preto tvrdím, že je potrebné zveličovať,
ak chceme uskutočniť náš zámer.
A áno, tieto zveličovania tu aj vždy boli.
Avšak nemôžeme ich vyjadrovať len formou čisto provokatívnych plagátov.
To by neodrážalo reálne spektrum našich podporovateľov a podporovateliek.
Toto je úroveň, na ktorú sa musíme
v našej reklame a PR dostať.
Musíme zdôrazňovať,
aké dramatické a zlé sú niekedy životné podmienky,
v ktorých deti skutočne sú obeťami.
Skutočnými obeťami, využívanými, bitými, týranými a tak ďalej.
Ale súčasne je dôležité ukázať, akú majú perspektívu, keď im
pomáhame dostať sa z toho von.To ale musia urobiť napokon sami.
Keby sme len povedali, že "ženy, deti, muži a mládež v Afrike sú subjekty,
ktoré to zvládnu samé," bola by to skvelá správa.
Ale, po prvé, nebola by to pravda, a po druhé, nikto by im viac nepomohol.
Ak však plagáty niekoho zjavne zraňujú,
alebo je dokonca reč o tom, že vyvolávajú násilie,
je samozrejme treba diskutovať, či sú takéto obrazy v poriadku.
S tým súhlasím, ale na niečo také sa v Kindernothilfe ešte nikto nesťažoval.
Počkajte chvíľu, prosím. Oni sa len natreli školskými knihami.
Nezobrazovanie ľudí
súvisí len veľmi málo
so strachom ukradnúť ľuďom ich dôstojnosť.
Portréty sú momentálne veľmi ľahko a ľubovoľne vymeniteľné.
Prinajmenšom v tej forme, v akej ich poznáme.
Tie známe veľké oči, ktoré sa na mňa pozerajú.
To považujeme za hlúpe, jednoducho úplne blbé.
Nikdy by sme to neurobili. Od toho by sme si nič nesľubovali.
Kindernothilfe si vybrala túto cestu,
pretože veríme, že tak máme väčšiu šancu
sa dostať do povedomia a tým pádom šíriť naše posolstvo.
Momentálne sme získali oveľa viacej, približne desať krát viacej ohlasov
ako počas kampaní za minulé roky.
Bohužiaľ veľa z nich boli negatívne ohlasy.
Ľudia sa cítili byť vyprovokovaní,
citili sa byť urazení z našej strany.
Čo nám najviac vyčítali bolo: "Nedožičíte mi, čo si zaslúžim."
Nechceli sme u ľudí vyvolávať takéto výčitky. To nebol cieľ kampane.
Perspektíva
Naozajstné nerovnosti musia byť
témou v rámci sociálnych a politických akcií.
V týchto oblastiach sa musia ľudia prejavovať hlasnejšie.
Namiesto darovania desiatich libier, by mali radšej
diskutovať so svojimi susedmi o podmienkach v treťom svete
a o politike Svetovej banky.
Alebo osloviť svojich zástupcov v parlamente,
aby sa takéto súvislosti dostali do povedomia,
nielen v susedstve, ale aj na vysokej politickej úrovni.
Podľa môjho názoru je dôležité stále reflektovať
motivácie, ktoré za tým všetkým stoja.
Ak však táto motivácia znamená,
že sa chcem cítit lepšie ako ten buržoázny seba len slabo reflektujúci,
ale zato so sebou spokojný subjekt vedľa mňa,
nedostanem sa veľmi ďaleko.
Nejde o to, ponárať sa do depresívnych nálad a tvrdiť:
"Och bože, ja sa nemôžem zbaviť tejto belosti a my sme naozaj mizerní a zlí."
O to tu nejde.
Ale je treba si uvedomiť,
v akom systéme sme ukotvení.
Nie je to o vine.
Každý z nás niekde žije, je súčasťou určitého miesta.
Dôležité je, čo môžem urobiť v rámci tohto systému.
Avšak snaha opustiť systém
je veľmi svojhlavá.
Musíme zmeniť politiku, štruktúry, jazyk.
Vôbec nemám potrebu hovoriť, či som za alebo proti týmto kampaniam,
pretože byť proti už viac nestačí.
Oveľa zaujímavejšie pre mňa je,
aby vznikol nový diskurz, aby sa kládli nové otázky.
Byť proti nestačí, musíme pretvárať.
Potichu sa prikrčujem medzi Accrou a Addis Abebou
v prachu na hrdzavých mínach, vedľa dymiacej gumy a ruskej helikoptéry.
Muchy sa osviežujú soľou z mojich sĺz, horúci vietor robí vlny z ostnatého drôtu.
V diaľke zomiera dobytok.
A ja ťa tam vidím,
v tvojom úhľadnom, krásne červenom Ford Focuse.
A vidím cez teba skrz naskrz.
Bob Geldof spieva niečo o Afrike,
a ja sedím niekde medzi Mogadishu a Windhoek
a hrám sa s úlomkom starého zapaľovača, ty bastard!
Okey, možno sa zajtra budem ponevierať po Johannesburgu
a nechám si poradiť o výhodách iPadu.
Dnešná technika sa rýchlo mení.
Alebo možno budem v Lagose, alebo v Luande popíjať v Starbuckse
ľahko napenené Latté Macchiato s trochou karamelového sirupu.
Hovoria, že je Fair Trade.
Avšak dnes, v tento moment, žujem pľuvanec.
Čumím z prádzneho rohu ulice smerom nahor.
Anne Will pozerá ustarostene a autenticky,
Bono vrieska smutnú pesničku.
Dnes žeriem bahno mojimi malými rukami,
a prosím ťa o to jedno Euro,
ktorým zaplatíš za skrytie svojej nevedomosti.
Pretože tvoja je moc a sláva
a meravý prst na pravítku, ktorý rysuje hranice,
ktorých meno nepoznáš.
Vykúp sa, aby mohla púšť opäť kvitnúť.
Pre Afriku z detských kníh,
so Simbou a slonmi, sukňami a manžetami,
demokraciou a recyklovaním, kmeňmi a plnohodnotnou výživou.
Konaj hneď a postaraj sa o našu budúcnosť.
Dnes je to Afrika, a zajtra, zajtra kto vie?
Konaj v prospech nás, lebo kto iný nám môže pômocť,
keď nie ty?
Tvoj Piatok.